Маленька леді, яка розпочала таку велику війну
У 2026 році виповнюється 215 років від дня народження американської письменниці Гаррієт Елізабет Бічер-Стоу.
Гаррієт народилася 14 червня 1811 року в місті Літчфілд штат Коннектикут у багатодітній родині протестантського пастора. Дівчинка була шостою з одинадцяти дітей, які виховувались у дусі релігійної моралі, справедливості й рівності. Всі її брати стали пасторами, а сестри прихильницями виборчого права та освіти для жінок. Гаррієт навчалася спочатку у Літчфілдській жіночій академії, потім відвідувала Хартфордську жіночу семінарію, яку заснувала її сестра Кетрін Бічер (одну з перших установ, які заохочували дівчат вивчати не лише мистецькі, а й академічні предмети). У 18 років сама стала вчителькою.
У 1930-ті роки її батько отримав посаду ректора Лейнської Богословської академії  у Цинциннаті. Сім’я Бічерів переселилася у штат Огайо, який межував з рабовласницьким Півднем, де майбутня письменниця сама побачила на власні очі нелюдяність рабства. Дівчина разом із сестрою переховувала рабів-утікачів, вчила їхніх дітей.
Тоді ж Гаррієт розпочала свою літературну діяльність. Її ранні оповідання та нариси публікувалися у популярному «Дамському журналі». У 1832 році письменниця приєдналася до літературного салону «Клуб напівколоній», а у 1833 році опублікувала книгу «Основи географії», яка отримала широку популярність і була схвалена за релігійну терпимість. 
Ще з дитинства дівчина гарно малювала, навіть мріяла стати художницею. Протягом усього життя вона працювала над полотнами, в результаті чого вийшов альбом з її малюнками.
У 24 роки Гаррієт вийшла заміж за викладача семінарії преподобного Келвіна Елвіса Стоу. 
У 1850 р. у США було прийнято закон, за яким рабів, які втекли на Північ, слід було повертати власникам. Це спонукало Бічер-Стоу написати роман про долю чорношкірих рабів. Праця над романом «Хатина дядьки Тома» була розпочата у 1851 р. і тривала усього декілька місяців. Письменниця не вигадувала факти, а спиралася на розповіді рабів, яких вони з сестрою переховували в себе. Частково натхненням для написання твору стала книга «Життя Джозаї Генсона, колишнього раба, тепер мешканця Канади, розказане ним самим», автор якої був у минулому рабом на тютюновій плантації. Генсон утік у Канаду, де став допомагати іншим утікачам облаштуватися й розпочати незалежне життя. 
Мета книги – показати жителям півночі США жахи, що відбуваються в південних рабовласницьких штатах. Спочатку роман публікувався окремими розділами в журналі, а у 1852 році вийшов окремою книгою. Гаррієт Бічер-Стоу стає автором головного бестселера ХІХ століття, який зробив письменницю багатою. Тільки першого року у США продали близько 300 тис. примірників.
Книга принесла авторці славу. Однак слава мала і зворотній бік – вона викликала ненависть із боку рабовласників. У відповідь на це у 1853 р. Г. Бічер Стоу написала книгу «Ключ до «Хатини дядька Тома», де представила факти та документальні матеріали, на яких ґрунтується  роман. 
 У 1856 році письменниця опублікувала свій другий антирабовласницький роман «Дред, повість про Прокляте Болото». Твори Бічер-Стоу стали частиною ідейного розколу в американському суспільстві, який в результаті вилився в громадянську війну Півночі і Півдня. У роки громадянської війни письменниця публікує статті в журналах «Independent» і «Atlantic», виходять друком її книги «Агнеса з Сорренто» і «Перлина острова Орра». Стоу стала однією з найвідоміших професійних письменниць.
Гаррієт скористалася своєю славою, щоб подати петицію про скасування рабства. Вона багато подорожувала країною та за кордоном, розповідаючи про свою книгу, і частину заробленого жертвувала на підтримку боротьби з рабством.  
Існує легенда, що у 1862 р. письменницю запросили у Вашингтон для спілкування з президентом Лінкольном. Але інформація про цю зустріч з’явилася в пресі тільки у 1896 році, іншого документального підтвердження немає.
Гаррієт Бічер-Стоу товаришувала з Генрі Лонгфелло, була знайома з Чарльзом Діккенсом та іншими літературними знаменитостями, а з Марком Твеном вони були ще й сусідами. 
На згадку про свою юнацьку мрію стати художницею Гаррієт  працювала над відновленням художнього музею і заснуванням Гартфордської художньої школи, яка пізніше стала частиною Гартфордського універстету. Також всіляко сприяла заснуванню школи для афроамериканських дівчат, яка згодом переросла в Університет округу Колумбія.
Наприкінці життя мала хворобу Альцгеймера, померла 1 липня 1896 року.
Стоу написала більше 30 книг, есе, поеми, статті, гімни, але її головною книгою  є «Хатина дядька Тома». П'єси за мотивами твору почали з'являтися ще в той час, коли роман виходив частинами. Згодом його було перекладено майже кожною мовою світу, зокрема українською мовою у перекладі Олекси Діхтяра книга вперше вийшла у 1918 році. 
Цікаво, що коли «Хатина дядька Тома» стала бестселером, Джозаї Генсон перевидав свою книгу, яка надихнула Бічер-Стоу, під назвою «Мемуари дядька Тома» й став подорожувати США та Європою із лекціями. Будинок Генсона в місті Дрезден, Онтаріо, 1940 року став музеєм і носить назву «Історичного місця хатини дядька Тома».
Письменниця уведена до Національної зали слави жінок США (1986). Поштова служба США випустила на честь Гаррієт Бічер-Стоу поштову марку (2007). Іменем письменниці названо Університет Гарріса-Стоу в м. Сент-Луїсі (шт. Міссурі).
У 2011 році Центром літературного активізму Гаррієт Бічер-Стоу у США запроваджено літературну премію. Вона відзначає сучасних американських авторів, чиї прозові чи документальні твори висвітлюють важливі питання соціальної справедливості у дусі знаменитого роману «Хатина дядька Тома».