Слухай і читай: аудіобібліотечка
Колискова Ой ну люлі, Дарочко, Люба господарочко!
|
Розділ третій, у якому я дізнаюся про великий секрет і (майже) нікому про нього не розповідаю
Ви не повірите, але подіяло! Батьки, мабуть, дослухалися поради, і в мене незабаром буде братик. Почалося все з того, що мама стала дуже дивною. Вона вилежувалася в ліжку аж до десятої ранку. Не ходила на свою ранкову пробіжку. І найдивніше: не готувала нам свій супер поживний і корисний сніданок. Отой із авокадо, хлібцями, яйцем у «мішечок» і зеленим салатом — «я це не їм, я не цапок», як називає його тато. Натомість я хрумкала пречудові, дуже некорисні глазуровані пластівці, якими запасся тато. І навіть не заливала їх молоком. А ще мама почала їсти дивні речі. Вона робила канапку з чорного хліба, малинового мармеладу і квашеного огірка. Запивала котлети молоком. Їла суп із печивом. А найгірше: вона постійно хотіла чогось незвичного, чого не було вдома, і майже завжди пізно вночі. Татко аж шість разів їздив до цілодобового супермаркету. Останнього разу — по солону карамель. От поясніть мені, будь ласка, як узагалі карамель може бути солоною? |
Упольований скарб Осінній Чарліс геть не схожий на те голе, сіре і облізле неподобство, до якого ви, люди, доводите свої ліси. Тут завжди, навіть за день-два до зимової сплячки, вирує життя. Усі метушаться, перегукуються за роботою, звідусіль лунає веселий сміх. У нас вважається, що засинати слід із найяскравішими спогадами і з якнайкращим настроєм, тоді й зимові сни будуть кольорові. Куди не ступи — всюди лунає: «Привіт, Ярку! На добраніч, Ярку! Солодких снів!» На додачу бажають, щоб наснилося те, що, на їхню думку, найприємніше: потерчата — густе жабуриння, мавки — квітуча галявина, люзини — прозоре озеро із запашним лататтям, болотник — жаб’ячий хор. — А бодай тебе вдвоє скрутило, тричі перевернуло і об землю гепнуло! Дивись, куди преш! — пробурчало сердито з-під ніг. Не надто схоче на стандартні побажання солодких снів.
|
При корчмі була одна кімната. Та й кімнатою її не назвати-нічліжка з погано набитими сінниками й двома дерев’яними лавами. У хліві й те краще було б, якби не дощ, який дедалі дужчав. Катря скрутилася калачиком на сіннику в куточку, з головою накрилася кунтушем. Волоцюга ліг горілиць просто на лаву й одразу засопів. Матей виволік свій сінник на середину кімнати, довго крутив носом перед тим, як умоститися, але Талестра перевершила і його: власний сінник вона затягнула на вільну лаву й застелила аж двома ковдрами. — Це від клопів. Знаєте, яка в мене шкіра чутлива? — Ну ясно ж: королівна, — гмикнув Матей. — Ти там у себе в шатрі на золотому ліжку спала? Певно, на трьох перинах? — Асам?.. — Та спіть уже! — перервав Волоцюга, ляснувши долонею по дерев’яній перекладині. — То ось хто в нас найніжніший, — гмикнула Талестра й загасила свічку.
|
Марина Павленко. Русалонька із 7-В та Загублений у Часі. Вітина казочка
20 серпня 2024, 16:35 Автор: Павленко, Марина |
Русалонька із 7-В та Загублений у часі Розділ 23 Вітина казочка
Жила собі колись у Леськовичах одна сирітка — Маруся Фіртик. Якось разом з іншими жінками ходила вона білити панські покої. А верталась — напали на неї панські собаки й геть-чисто подерли одяг. Прийшла Маруся додому — плаче, сльозами заливається. Що кривдно, а що спідниці шкода. Сорочку можна полатати, а зі спідниці — саме дрантя зосталось. Спідниця ж у неї, сироти, єдина. Добрі люди їй і нараяли: сходи, Марусю, до пана і проси, хай спідницю відкупить.
|