Слухай і читай: аудіобібліотечка
Марта кинулася до драбини. Перша сходинка була зависоко, проте, вистрибнувши вгору, дівчинка спромоглася доволі швидко підтягнути себе на неї, добряче обідравши коліна об стіну та водостік. Драбина загрозливо захиталася, коли Марта почала лізти вгору, щосили чіпляючись за вкриті кригою металічні рейки. Сажотрус рвучко озирнувся, замахав до неї рукою, і крикнув: – Не треба! Повертайся, дитя! Не ходи за мною! – Віддайте янгола! – аж захлинулась обуренням Марта і почала лізти швидше. Вона видряпалася нагору саме тоді, як він вже перестрибнув по той бік муру, на верхівку старої дерев'яної галереї, а тоді чомусь перестав тікати. Спокійнісінько відсапувався, упершись руками в коліна, наче чекав її на даху і чомусь страшенно здивувався, коли вона також стрибнула на галерею і щосили вхопила його за куртку. Сажотрус ледь не впав, намагаючись втриматися на слизькій покрівлі, і одночасно виштовхати Марту назад на стіну. Врешті йому вдалося вхопити її за комір. |
Як упіймати бабку?
Щоб упіймати бабку Дуже важливо вдягнути краватку строкату,... Таку, брате, щоб усі гукнули - овва! Або метелика... Одягнув? то ж гайда! |
Справа № 11 Розділ 1 Льоха йшов доріжкою вздовж свого будинку. Прямо, на перетині вулиць Паризької Комуни і Соборної, стояла двоповерхівка, на першому поверсі якої розташувалось відділення банку. А ось і Таська з-за рогу з’явилась! Вона йшла назустріч, махаючи рукою і усміхаючись. Дівчина проминула банк, пройшла кілька кроків далі, аж раптом... Раптом рвонуло! Від несподіваного і гучного вибуху, який вдарив по вухах, Льоха присів. Задзвеніли шибки. Щось пролетіло над головою, і він почув звук удару. Льоха озирнувся. У дерев’яному паркані, на рівні його очей, зяяла дірка завбільшки з тенісний м’яч. На ґанок вискочили працівники банку, ахнули і відбігли подалі від місця вибуху. Хлопчина повернувся знов у бік банку й заціпенів. Тася... Його Тася нерухомо лежала на дорозі! |
Справа №1 Розділ 1 До дванадцятої школи хвилин п’ятнадцять неквапом іти. Коли повернули на Ярославську вулицю, побачили незнайомця. У сіренькій сорочці та джинсах, з довгим, давно не стриженим волоссям, чужинець ідучи зазирав у аркуш, а тоді знову дивився на таблички з номерами будинків. Не дійшовши до Льохи й Михи, незнайомець учергове зупинився, подивився в папірець і незадоволено гмукнув. — Агов, хлопці, може, ви підкажете? Я шукаю вулицю Маленкова. |
Розділ 1. Рудий кіт, або Чий рюкзак важче? — Слухай-но, Льохо, я тут знайшов таку штукенцію... Одним словом, сам не розумію, що це таке, тільки воно може закинути тебе куди завгодно. Треба тільки побажати, розумієш? Раз — і готово! — Ну, все! Ти мене таки взяв за печінки! Фантастики начитався проти ночі? — посміхнувся Льоха, бо знав: Петько від народження жодної фантастики не читав, та й взагалі нічого не читав. Хіба те, що вимагали у школі. — Не віриш? Гаразд! — Петько кинув погляд на годинника. — За п’ять... ні, за чотири хвилини сорок п’ять секунд у твоїй кімнаті з’явиться кіт. — Хто з’явиться? |