Слухай і читай: аудіобібліотечка
Як Кактус зацвів У кімнаті, на підвіконні, жив великий шпичастий Кактус. За вікном сяяло сонечко, земля у горщику була м’якенька й сухенька, а протяг ніколи не торкався його шпильок. Здається, живи й радій. Але Кактус нудьгував. – Ніхто на мене не звертає уваги, – торочив він і пильно оглядав свої колючки. – Чому ніхто не помічає, який я зелененький, який у тілі? – Користі від тебе немає. Адже квітнути не можеш, – пирскала Фіалка, яка пишалася своїми біленькими квіточками. – Ось сиджу я поруч і тільки й бачу тебе, такого брутального, такого гострозубого... І Фіалка потяглася до Сонячного Зайчика. Зайчик помилувався новим пуп’янком і стрибнув на маленький листочок, але підковзнувся й потрапив у колючі обійми Кактуса. |
|
|
|
1. Зачин – Тисячолітнє прокляттяЗдавна селилися на Дніпрових берегах люди. Були тут і скіфи, і сармати, і слов’яни. Різним богам поклонялися, та в одне вірили: що правда оману перемагає, що за кожен добрий вчинок нагорода буде, а за кожен лихий – кара; що життя найціннішим у світі є – й у цьому, й у потойбічному, й на землі, й у вирії.А ще знали, що смерті боятися не треба, бо продовження вона життя – новий спалах, нова іскра над багаттям, нова зірка осяйна на небосхилі. І править світом воля, й людська воля до волі богів може дорівнятися, якщо буде людина гідною та відважною.Непростим був той світ, жорстоким, але щирим, змінювався він, як усе на землі змінюється. Сонце сходить щоранку, і сузір’я щоночі розквітають на небесному оксамиті. На волосинку, чого й оком людським не помітиш, змінюють вони місце своєї появи, рухаються небом. І лише тисячоліття ту таємницю знають, тільки вони бачать, як вицвітає небесна синь, старішають зірки, згоряє одвічне сонце, даруючи землі золото і життєдайне тепло.От і на Дніпрових кручах перестали селитися войовничі сармати і скіфи – натомість будували сумирні люди на островах величної ріки білі храми з банями. А замість віче, народної волі, дедалі частіше вказувала шлях народу воля князівська – воля одного замість волі усіх. І часто величався справжнім Богом лише один із проявів життя, а всі інші відкидалися. |